Роман РАСЕВИЧ, завідувач Монастириського районного методичного
кабінету, експерт-консультант з оцінювання діяльності науково-методичних
служб і загальноосвітніх навчальних закладів України, академік Української {
міжнародної академії оригінальних ідей, член Національної спілки	"
журналістів України, член Наукового товариства імені Тараса Шевченка,
володар бурштинового «Оскара» — «Сяйво добра», нагороджений нагрудними знаками
МОН України — «Антон Макаренко» та «Відмінник освіти України», Тернопільська обл.
Р
11®
ДЙУ11
■йшїШ
ишШІІ
ЧИ їв
Ще раз про учнівське
самоврядування
Мої багаторічні спостереження дають підставу стверджувати, що учнівське самоврядування в школах України майже ніколи не сприймалось серйозно. Це була швидше гра в самоврядування, ніж реальне включення дітей у ту систему взаємозв'язків, яку ми називаємо самоврядуванням. Чомусь під самоврядуванням ми завжди мали на увазі саме управління школою, а не безпосередню організацію життя дітей.
Наші намагання запропонувати свої варіанти організації самоврядування наражались або на спротив, або на замовчування. Тепер ми розуміємо, чому так сталося. Адже відбувалось копіювання державної моделі функціонування системи взаємодії між людьми у трудових колективах, яка не завжди відповідає реаліям дитячого життя. Лише наближення самоврядування до реального шкільного життя дітей дає змогу зробити його максимально прийнятним і потрібним.
Уявімо собі на хвильку сучасну українську школу, більшу чи меншу, з однією метою: зробити таку її фотографію, на якій буде зафіксована вся гама відносин між дітьми як у школі, так і поза нею.
І ми дійдемо однозначного висновку, що у своїй переважній масі ці відносини мають сталий характер. Суть цих відносин зводиться до комфортного перебування дитини в школі і поза нею.
Ось саме на основі такої моделі і мали би будуватися відносини в шкільних колективах завдяки тонкій системи зв'язків, що встановлюються між дітьми з допомогою безпосередніх учасників цього процесу — самих дітей. Ця модель стосунків насамперед має бути простою й максимально зрозумілою для самих дітей. Вона має бути живучою. І підживлюватись ця система має самих завдяки самим дітям.
А значить, утворена система взаємозв'язків між дітьми не повинна мати сталого характеру. Лише завдяки змінюваності складу учасників цієї взаємодії можна досягати стабільності
взаємодії між ними." А значить, школа учнівських лідерів має працювати стабільно. Це досить копіткий процес — формування лідерів. Але про нього треба дбати передусім.
Проте труднощів в організації такого підходу майже зовсім немає. Адже природа дітей така, що вони хочуть спробувати себе як у ролі керівників, так і в ролі виконавців.
Адже, примірявши такі ролі в школі, випускник буде випробовувати себе в реальному житті. Тому учнівське самоврядування, якщо воно грамотно організоване, максимально точно відтворює реальне життя кожної людини.
Щоправда, тут є одне «але». І суть цього «але» якраз і полягає в компактності проживання дітей. Цей варіант триєдності добре екстраполюється передусім на учнівські колективи (кращого слова поки що ніхто не запропонував), що формуються в малих чи великих селах або маленьких містечках, коли діти одного мікрорайону ходять до однієї школи.

ІИІІ ВЯН
шшшшяшшш
ШШШШШШт
	
вні
Тому природа учнівського самоврядування в школі повинна мати суто педагогічний характер: дозвіллєвий, просвітницький, пізнавальний, культурологічний тощо. І для цього дуже придасться в школі отой кріпильний компонент, яким є різновіковий загін. Створений із дітей з однієї вулиці, він залишатиметься стабільним.
Це варто робити. З погляду педагогіки не лише варто, а й необхідно це робити в школах. Але робити це треба грамотно. Адже хто як не школа має навчити дитину цієї складної, мінливої суспільної взаємодії. Тому цінність учнівського самоврядування незаперечна.
А тепер ближче до проблеми реалізації такої моделі в школах. Ми уявляємо життєдіяльність дитини нерозривною. на рівні взаємодії «школа —позашкільне середовище — місце проживання». Це ті форми взаємодії дітей, які школа має поєднати сталими зв'язки, які зрештою виведуть самоврядування з рівня гри.
Ось тут саме на часі сказати про формування тих кріпильних елементів взаємодії, якими можуть виступити різновікові загони, що створюються за місцем проживання школярів. І не обов'язково це мають бути об'єднання на зразок організацій і товариств. Бо таке «забивання» дітей в організації й товариства (на згаданій організаційній базі) політизує процес і швидше роз'єднує дітей, ніж їх об'єднує.
Зупинимося на цьому детальніше. Різновіковий загін — це винахід Антона Макаренка. 1 він пройшов випробування в нашій роботі. Ми навіть намагались прив'язати його діяльність до роботи
молодіжного товариства «Сокіл». Проте нині ще не можемо сказати впевнено, наскільки добре нам це вдалось.
Адже монастириські соколи можуть важко уживатись із тлумацькими січами чи болехівськими луговиками. Принаймні, зараз немає єдиної освітньої політики щодо функціонування дитячих товариств і об'єднань у школах України. А тому, попри все розмаїття їхньої діяльності, важко тепер визначити позитивні чи негативні аспекти їхнього функціонування. Усе відбувається спонтанно. А майже приватний характер їх організації швидше скидається на анархію, ніж на державництво.
На нашу думку, «політичну» діяльність учнівських об'єднань потрібно винести за межі школи. А в школі треба займатись педагогічною роботою. І користі від такої роботи буде набагато більше, ніж від перетягування каната на зразок «Сокіл» — «Зірниця». Тому краще запроваджувати в школах різновікові загони й відповідно спрямовувати їхню діяльність, ніж створювати усілякі «калини», діяльність яких часто-густо обмежується голою емпірикою.
Бо система взаємин між членами різновікового загону є однаково цінною як улітку, так і взимку, як у робочий, так і в канікулярний період,
як удень, так і ввечері, бо таким чином діти просто проживають час на очах одне в одного. Інша справа — питання лідерства. Серед 7—15 дітей завжди знайдеться лідер. Діти самі його оберуть і самі його скинуть. Це справжнє самоврядування, що потребує педагогічного керівництва.
Але тут теж можна непомітно допомогти дітям. Це можуть робити вчителі, які мешкають на одній вулиці з дітьми, члени громади. А хто краще знає цих дітей? Та й директор школи міг би скористатись цим новоутворенням.
Адже зв'язок школи й місця проживання може в такий спосіб стати достатньо стабільним. А про наповнення цієї роботи подбати вже легше. Була б дієва конструкція, а форма, взаємозв'язку дітей і дорослих завжди знайдеться.
Тому ми виступаємо з ініціативою відродження, а може й народження практики формування різновікових школярських спілок в України. Можемо допомогти в становленні цього руху.
Адже ми маємо багатющий досвід його функціонування як у нинішніх умовах, так і в радянський період, і можемо сповна ним поділитись. Адже сучасна школа України потребує таких новацій.
Знайдуться й форми дитячої взаємодії, що об'єднають дітей для спільних справ як у школі, так і за місцем проживання. Десь так приблизно бачимо майбутнє функціонування органів учнівського самоврядування в школі. Реального, а не віртуального самоврядування.

N ,! Л
ОШл

-
[г^т^щттт/
Ті '?ШЗ :;їГ
^ і : :Т
Ш
яЯВІММІііі

ЕМК<

%	ш

V
' , .ї ■

■мі

/

їй